ВІДГУК  ОФІЦІЙНОГО  ОПОНЕНТА
на дисертацію Блозви Павла Ігоровича
«Соціальний капітал як психологічний ресурс становлення 
політичної культури молоді», представленої на здобуття 
наукового ступеня кандидата психологічних наук 
за спеціальністю 19.00.11 – політична психологія

Вивчення змісту, чинників та механізмів політичної культури є одним із пріоритетних завдань психологічної психології. Особливої актуальності воно набуває у сучасній соціально-політичній ситуації, за якої відбуваються значні ціннісні та психосемантичні трансформації політичних уявлень, образів, орієнтацій населення. Соціально значущими проблеми політичної культури постають стосовно такої соціально-демографічної групи, як молодь. З іншого боку, процеси політичної соціалізації завжди передбачають певні комунікативні контексти. Це робить тематичний ракурс дисертації Павла Ігоровича Блозви цілком актуальним, логічним та, певною мірою, «науково модним» (адже концепт «соціальний капітал» є одним з наймодніших у сучасних соціально-гуманітарних дослідженнях). Отже, ми маємо всі підстави констатувати науково-теоретичну та практичну значущість даної роботи.
Аналіз змісту роботи дозволяє вести мову про наступне. Дисертант досить чітко визначив мету, об’єкт, предмет та завдання дослідження, цілком логічно побудував алгоритм власного наукового пошуку.
При розгляді першого розділу дисертації звертає на себе увагу ретельний, логічний і, головне, багатобічний теоретико-методологічний аналіз феноменів політичної культури молоді та соціального капіталу. Враховуючи їхній міждисциплінарний характер, автор опрацював вітчизняні та зарубіжні джерела з психології, політології, соціології, економіки тощо, систематизував та порівняв різні методологічні підходи. Це дозволило запропонувати власні визначення обох явищ із вираженим соціально-психологічним «наповненням», цілком логічним для подальшого вивчення проблеми. Зокрема, соціальний капітал як психологічний ресурс тлумачиться дисертантом як «накопичені можливості середовища міжособової взаємодії, використовуючи які людина може досягнути власних цілей і/або сприяти досягненню намірів групи, до якої належить…» (С.41). Таке розуміння, фактично, постає своєрідним логічним фундаментом для авторського визначення політичної культури молоді – «сукупність психологічних конструктів, які специфікують життєтворення молодих осіб у політичному середовищі та поширюються в межах спільноти через соціальні контакти…» (С.46). Такий підхід не лише обґрунтовує актуальність обраної дисертантом теми; він, фактично, пов’язує обидва вказаних явища у єдину соціально-психологічну систему. У розділі також аналізуються питання психологічної структури соціального капіталу та політичної культури молоді, що створює методологічну основу для подальших емпіричних досліджень.
Аналіз другого розділу дисертації дозволяє констатувати наявність у автора навичок та вмінь організації та реалізації програм емпіричних психологічних досліджень. Зокрема, звертає на себе увагу чітка грамотна логічна стратегія емпіричного дослідження, ретельне методичне обґрунтування кожного його етапу. Слід відмітити вдалий вибір діагностичного інструментарію, який дозволив дослідити попередньо визначені складові соціального капіталу та політичної культури молоді. Враховуючи нестачу у вітчизняній психодіагностиці методик вивчення соціального капіталу, дисертанту довелося фактично створювати та психометрично обґрунтовувати власну методику (так звану «модифіковану анкету»). Також можна констатувати й адекватний підбір методів математико-статистичного аналізу отриманих даних.
У результаті дисертантом було отримано відносно цікаві (хоча іноді дещо прогнозовані) результати. Останні ілюструють суперечливі тенденції у розвитку соціального капіталу та політичної культури сучасної вітчизняної молоді. Зокрема, добре розвинені комунікативні навички юнаків часто поєднуються з низьким рівнем міжособистісної довіри, відособленням від групи та недовірою до соціальних інститутів; відносно добра обізнаність про політичне середовище – із доволі вузьким спектром поведінкових проявів у політиці тощо. Певною мірою все це є цілком природнім для осіб юнацького віку. Поряд із тим, автор роботи цілком справедливо веде мову про соціально-політичну зумовленість отриманих результатів. 
Особливу увагу привертає підрозділ 2.3, у якому дисертант описує структурно-функціональні особливості становлення політичної культури на основі психологічного ресурсу соціального капіталу. Фактично, цей підрозділ є своєрідним «логічним ядром» всієї дисертації, адже в ньому розкривається специфіка зв’язку конкретних компонентів двох вищезгаданих феноменів. Автор дослідження вказує на неоднорідний та суперечливий характер впливу складових соціального капіталу на політичну культуру молоді. Зокрема, якщо одні з них (зокрема, соціальна згуртованість, соціальна активність та ін.) здійснюють позитивний вплив на політичну культуру, то інші (легкість у спілкуванні, ідентифікація з групою тощо) –мають і позитивні, і негативні наслідки (зокрема, зниження толерантності). Узагальнюючи отримані дані, дисертант пропонує концептуальну модель соціального капіталу як психологічного ресурсу становлення політичної культури молоді (С.130-131), у котрій описується вплив на різних рівнях їхнього прояву (від низького до високого). Це дозволяє констатувати використання прийомів системного підходу при розв’язанні поставлених завдань.
Цікавими видаються дані, описані у третьому розділі дисертації, який містить програму та результати експериментального дослідження впливу активізації компонентів соціального капіталу на становлення політичної культури молоді. Дисертант логічно висунув гіпотезу про те, що активізація тих чи тих компонентів соціального капіталу зумовить підвищення рівнів прояву компонентів політичної культури молодих людей. Емпіричну перевірку даного припущення було здійснено шляхом розробки та реалізації оригінальної програми з елементами соціально-психологічного тренінгу. При цьому дисертант побудував такий план експериментального впливу, котрий містив мінімальну вірогідність загроз внутрішній і зовнішній валідності. Отримані результати дозволили виявити специфіку індивідуального та групового варіантів впливу активізації різних компонентів соціального капіталу (соціальна взаємодія, ідентифікація з групою, соціальна згуртованість та міжособистісна довіра) на складові політичної культури молоді. Це дозволяє розглядати розроблену автором експериментальну програму як перспективну не лише у науковому, але й у педагогічному аспектах.
Проміжні та загальні висновки сформульовані дисертантом досить чітко та науково коректно і відповідають поставленим меті та завданням. Вважаємо, що отримані результати становлять науковий інтерес не лише для політичної психології, але й для інших галузей психологічної науки, а також соціології та політології.
За загальної позитивної оцінки роботи П. І. Блозви, з нашого погляду, варто висловити окремі зауваження та побажання.
1. У 2-му розділі дисертації варто було подати образну модель, яка б спростила розуміння зв’язку компонентів політичної культури молоді та соціального капіталу. Текстова форма значної кількості даних дисперсійного аналізу нам видається дещо ускладненою для сприймання.
2. При проведенні емпіричного дослідження впливу компонентів соціального капіталу на політичну культуру студентської молоді (2-й розділ) дисертант обрав досліджуваних лише з двох регіонів України – Галичина (прозахідний регіон з вираженими національно-патріотичними й релігійними цінностями) та Київ (столиця-мегаполіс). Поряд із тим відомо, що макрокультурні регіональні чинники багато в чому зумовлюють формальні та змістовні особливості політичної та побутової комунікативної культури. Отже, розширення дисертантом територіальних меж вибірки (зокрема, зі Сходу, або хоча б з Півдня України) дозволило б отримати повніші результати.
3. Проводячи соціально-психологічний експеримент на груповому рівні (3-й розділ), дисертант впливав на досліджуваних такою незалежною змінною, як обговорення проблемних соціально-політичних ситуацій у студентській академічній групі. З одного боку, цей крок є зрозумілим і, певною мірою, логічним. Поряд із тим, політична культура студентської молоді зумовлюється також впливом інших соціальних груп (зокрема сім’ї, неформальних груп однолітків), що залишилося поза межами експериментального плану. Теоретично можна припустити, що вплив цих груп для частини опитаних у даному контексті був би значущішим, ніж з боку одногрупників. Отже, отримані результати швидше  висвітлюють один із декількох аспектів групового впливу активізації психологічних ресурсів соціального капіталу на політичну культуру молоді.
Проте, всі висловлені зауваження та побажання носять рекомендаційний характер і не знижують загалом позитивної оцінки дисертації. Автореферат відповідає тексту дисертації, результати та висновки дисертації пройшли необхідну апробацію.
Все вищезазначене дозволяє дійти висновку про те, що дисертація «Соціальний капітал як психологічний ресурс становлення політичної культури молоді» є цілісним, оригінальним, завершеним дослідженням, котре має наукову новизну, сприяє розв’язанню однієї з проблем політичної психології. Зміст та оформлення роботи відповідають вимогам, викладеним у «Порядку присудження наукових ступенів і присвоєння вченого звання старшого наукового співробітника» (затвердженого постановою КМУ № 567 від 24.07.2013 р.). Автор дисертації, Блозва Павло Ігорович, заслуговує на присудження наукового ступеня кандидата психологічних наук за спеціальністю 19.00.11 – політична психологія.

Завідувач кафедри загальної, вікової
та соціальної психології імені М. А. Скока
Національного університету «Чернігівський
колегіум» імені Т. Г. Шевченка,
доктор психологічних наук, доцент				О. Ю. Дроздов

Підпис О. Ю. Дроздова засвідчую

Начальник відділу кадрів НУ «ЧК»
імені Т. Г. Шевченка						Л. Ф. Лук’яненко